Utasi Ágnes:

                      
                                           TÁRSADALMI TŐKE ÉS BIZALOM  

                                                                                                         
                         
 A bizalom és bizalmatlanság  „kór-tünete” 	

A nemzetközi szociológiai felvételek már az 1970-es évektől jelzik, hogy a jólétben élő nyugati társadalmak többségében csökken a politikai pártok, kormányok iránti bizalom, csökken a társulási hajlam, lazulnak a különböző csoportokat összetartó kötelékek.  Egyes nézetek szerint a modern demokráciával együtt járó túlzott individualizmus áll a jelenség mögött. Az individualizmus nehezíti a társadalmi kohézió fenntartását, illetve kialakulását, miközben erősíti az egymás közötti és a társadalmak intézményei iránti bizalmatlanságot. Vannak olyan elméletek, amelyek szerint a bizalom csökkenése a nagyipari piaci társadalom bomlásának egyik domináns tünete. E szerint a tradicionális család felbomlása, a bűnözés terjedése és a bizalomvesztés egymással karöltve jelentkeznek, s alapjaiban rengetik meg a modern piacgazdasággal működő fogyasztói társadalmakat (Putnam,R.,1995, Inglehardt,R., 1997 Fukuyama, F.2000) 

Egy 2001-ben készült nemzetközi szociológiai felmérés Magyarországon a vizsgálatba vont többi országhoz képest is erősebb bizalmatlanságot mért (ISSP/2001, TÁRKI). A bizalmatlanság kiterjedt az interperszonális kapcsolatokra, a hatalom intézményeire, a demokratikus participáció esélyére egyaránt. Újabb nemzetközi vizsgálatunk (ESS, 2005, MTA PTI) azt is jelzi, hogy a bizalmatlanság  hasonlóan erős a többi poszt-szocialista országban is. Magyarország elveszítette  „első helyét”, jóllehet még most is őrizte a dobogós pozíciót. Hipotézisünk szerint a poszt-szocialista országokban a szélsőséges bizalmatlanságot alapvetően a rendszerváltozás után formálódott új-kapitalizmus idézte elő azáltal, hogy rövid távú racionalitással átalakította a gazdaságot, kiélezte az individuumok közötti rivalizálást, növelte az egyenlőtlenségeket, létrehozta, illetve megjelenítette a munkanélküliséget. Az erőforrás-hiányos társadalmakban mindezzel sokak számára a korábbitól bizonytalanabb életfeltételeket teremtett ( Ferge, Zs. 1996.).A hagyományos piacgazdasági országoktól is nagyobb bizalmatlanság elsősorban a sokkszerű változásokkal járó új gazdasági rendszer kiépítésének következménye. A forráshiányos társadalmakban a folyamat az adott időpontban gazdasági racionálist jelző, ám hosszabb távon, összességében a makro-közösség, a társadalom integrációja és jövője szempontjából végletesen irracionális döntések hangsúlyával történt. Az individuális sikercél és verseny előtérbe állításával így redukálódott az állampárti szocializmus időszakában még instrumentális összefogással védekező, bizalomra alapozott kisközösségi együttműködés is. ( Utasi, 2002)

A növekvő bizalmatlanság vizsgálatakor figyelembe kell vennünk azt, hogy a történelmi múlt traumái hatására a magyar társadalom lelkialkata meglehetősen pesszimista. Egyesek szerint már legalább az első világháborút megelőző időktől, mások szerint már korábban is--, a különböző időszakokban bekövetkezett történelmi-társadalmi megrázkódtatások hatására súlyos anomikus állapot alakult ki a magyar társadalomban.( Bíbó I., 2004)  Erre utalhat az is, hogy hosszú évtizedeken keresztül Magyarország élen járt az ezer főre jutó öngyilkosok számában (Andorka,R.et. al, 1972, Kopp M.-Skrabski Á., 1992). Újabb vizsgálati adatok pedig arra utalnak, hogy döntően a fejlődésből kimaradás, hanyatlás, a másokhoz képest érzett lemaradás okoz súlyos anómiás állapotot (Moksony F.,1995). Ez utóbbi álláspontot támasztja alá a mi elemzésünk is, amely szerint az erősen forráshiányos országok-közöttük a fejlődéstől korábban is meglehetősen elzárt poszt-szocialisták -- pesszimistábbak, mint a kedvezőbb történelmi utat megtett, a másokhoz képest lemaradást nem érzékelő jóléti társadalmak. Könyvünk előző fejezetében közölt utóbbi kutatás meggyőzően igazolta, hogy a bizalmatlanság és a „pesszimizmus” a társadalmak történelmi múltjának hatására alakuló reakció.  

A fokozott magyar- általában poszt-szocialista bizalmatlanság okainak keresésekor tehát alapvetően ugyan a rendszerváltozást követő gyors változásokat kell feltételeznünk, ám figyelembe kell vennünk a társadalmak értékrendszeréből, korábbi életfeltételeiből, a nemzetet ért történelmi traumákból eredő hatásokat is. Ez utóbbin belül is elsősorban a társadalom rendszerváltozástól várt, remélt célja és a megvalósult eredmény közötti diszkrepancia hatását.
 
Már a rendszerváltozást követő első években jelentkezett az új rendszer intézkedései iránti bizalmatlanság. Mind többen ráeszméltek arra, hogy a strukturális átalakulást követően korántsem a várakozásnak megfelelően alakult életük. Az egyéneket sújtó nehézségek fokozódtak, miközben csökkent az állami gondoskodás, hiszen azt „paternalisztikus” pártállami maradványnak tekintette az új hatalmi elit. A piacgazdasági versennyel pedig törvényszerűen erősödött az egyenlőtlenség, amit az elit nem kívánt, de források és progresszív adórendszer hiányában nem is tudott már, a túlnyomórészt magántulajdonon alapuló gazdaság keretei között a korábbi módon csökkenteni. Ugyanakkor szükség lett volna a társadalmi integráció érdekében egy új-típusú, erős  organikus szolidaritásra annak érdekében, hogy meggátolják a munkaerőpiacról kiesők, állandó váltásra kényszerülők lecsúszását. E helyett a gazdasági átalakulás szinte teljes költségét a hatalomban lévők áthárították a társadalom veszteseire, illetve a megoldást a majd valamikor szélesedő-gazdagodó középosztálytól várták. A változás így a korábbitól nagyobb bizonytalanságot és nagyobb egyenlőtlenséget eredményezett, miközben növelte a társadalom mind nagyobb arányának bizalmatlanságát ( Ferge, Zs., 1996,  Sági M. 1999). 

Magyarországon a rendszerváltozást követő kezdeti lelkesedés után hamarosan csökkenni kezdett a bizalom az állami és politikai intézmények iránt is. A társadalom többségének akaratával szemben, kizárólag az elit elhatározása, koncepciója alapján történt az egyenlőségelvű, redisztribucióra és állami tulajdonra alapozott korábbi gazdasági rendszer átstrukturálása. A lakosság túlnyomó többsége a rendszerváltást követően hamar felmérte az állami tulajdon magánkézbe juttatásával rá váró veszélyeket, a várhatóan őket sújtó hátrányokat. Ragaszkodott volna az állami, pontosabban inkább közösségi tulajdon megtartásához. Igazolja ezt, hogy egy 1996-os országosan reprezentatív felvételben például a válaszadók 70%-a megtartotta volna állami kézben a bankokat, az áramszolgáltatókkal kapcsolatban 93% vélekedett így, míg a kórházak magánkézbe kerülése ellen 91% voksolt. (Tárki, ISSP, 1996.,  U.Á., saját számítás). Ambivalens következményekkel járt tehát a rendszerváltozás: Miközben kétségtelenül szabadabbá vált a politikai légkör, a szólásszabadságot semmi sem korlátozta, a többpártrendszerrel operáló plurális politikai demokrácia létrejött, kiépült a dominánsan magántulajdonra alapozott piacgazdaság is, eközben romlott a biztonság, növekedett a vagyoni egyenlőtlenség, és agresszió, fokozódott a bizalmatlanság. A társadalom túlnyomó többsége—mint az adatok jelezték-- egészen másra vágyott, mint az általa demokratikusan megválasztott „bölcs” vezetők. A korábbi „paternalizmus” most „zord apává ” változva ismét infantilizálta a társadalmat, kizárólag a választások idejére redukálta akaratnyilvánítását.     

A nemzetközi szociológia néhány kiemelkedő alakja persze időben figyelmeztetett arra, hogy a forráshiányos poszt-szocialista országok piacgazdasági átalakítása sok kínnal fog járni. ( Dahrendorf, R.1990, Offe, C. 1992.).   Arra azonban nem tértek ki a prognózisok és jóslatok, hogy az integrációt veszélyeztető változások hatására a társadalom közérzetében majd anomikus jelenségek is várhatók, elsősorban a fokozott bizalmatlanság társadalmi és gazdasági együttműködést egyaránt bénító hatása. 

A bizalom fogalma, forrásai és újratermelődése 

Mi a bizalom? Hogyan lehet megőrizni, s miként lehet növelni, gyarapítani? A bizalom köznapi értelemben valamilyen körülmény kedvező alakulásába vetett hit, remény. Interdiszciplináris fogalom, ám ha kizárólag annak szociológiai aspektusaira összpontosítunk, vizsgálata még akkor is sokoldalú megközelítést tesz szükségessé. A bizalom irányulhat személyre, intézményre, egyén vagy csoport által várt vagy váratlan esemény kimenetelére. Lehet emocionális és lehet gazdasági vetülete, lehet makro-társadalmi és mikro-társadalomhoz kötődő metszete egyaránt. 

A bizalom olyan virtuális kötőelem, amely az egyének és társadalmi csoportok közötti kapcsolatokban termelődik, formálódik. Ezáltal a közösségi kohézió és társadalmi integráció fontos eleme. A társadalmat olyan kapcsolatokból szőtt hálónak, szövetnek tekinthetjük, amelynek szálai az emberek közötti kötelékeket szimbolizálják. A kötelékek létrejöttéhez és a társadalom működéséhez pedig alapvető feltétel az embereket összekötő bizalom. Az egyének, a kapcsolathálókat alkotó embercsoportok, közösségek, társadalmak tagjai egyezségeket kötnek, információt, javakat szolgáltatnak egymásnak. Az együttműködéssel és egymás megismerésének, megtapasztalásának révén a kapcsolatokban létrejön a látens kötelék: a bizalom.  A felek a korábbi tapasztalat alapján előre tudják, hogy mit várhatnak a másiktól/másoktól. A bizalom teszi lehetővé, hogy az egymást jól ismerők egymásnak munkát, információt, szükséges javakat juttassanak, s amennyiben majd nekik lesz valamire szükségük, elnyújtott reciprocitással viszonzást remélhetnek. A bizalommal létrehozott egyezségek azután tovább erősítik a kapcsolatot, s egy következő alkufolyamatot már a korábbi együttműködés tapasztalatának birtokában, megerősített bizalommal, nagyobb biztonsággal hozhatnak létre. A bizalmat esetenként az egymásrautaltság is kikényszeríti, ezáltal a mikro- és makro-társadalom gazdaságos működésének nélkülözhetetlen feltétele. (Weber,M. 1987, Blau, P.M.  1982,  Utasi, 1991,2002.) 

A bizalmi háló, a bizalmi kör a legkönnyebben az egymást jól ismerőket, egymással intenzív kapcsolatban állókat köti össze, közöttük szövődik. Ahol a felek ugyanazon közösség tagjai, ott a környezet mintegy szemlélő ítélőbíróként számon tartja, „jegyzi” a teljesítést, s vele az egyének bizalmi tőkeértékét, fedezetét is. Az ismeretség tapasztalatot szolgáltat arról, hogy kiben lehet megbízni, kinek az ígéretére lehet számítani. Az egymással szoros kapcsolatban álló rokonok, barátok, szomszédok, munkatársak például egyezményes, egységes normák, szabályok szerint értékelik az egyének cselekedeteit. Amennyiben az egymást jól ismerők olyan tapasztalatra tettek szert, hogy a közösség tagja betartotta a szóbeli és/vagy írásbeli egyezségét, tovább erősödik iránta a bizalom. Az egyének korábbi teljesítése nyomán valószínűsíti a környezet, hogy a későbbiekben a közösségből mások is számíthatnak a számára nyújtott segítség viszonzására. Így reciprocitással vagy elnyújtott reciprocitással a bizalom birtokában létrejöhet a javak kiegyenlítő áramoltatása. A bizalom a közösségi tapasztalat alapján már „betétként”, bizalmi tőkeként működtethető. A bizalmi tőke a társadalmi tőke részévé válik, egyszersmind az egyéneket és közösséget összekötő, kohezionáló, integráló erő lesz. ( Polányi, K. 1972, Putnam, R.1995,  Beck, U. 1999, Bourdieu, P.,1980).

Az írásbeliség általánossá válása előtt a társadalmakban az egyezségek, szerződések túlnyomó többsége csakis szóbeli alku lehetett. A szóbeli egyezség betartása azonban az írásbelihez hasonlóan ma is feltétlen érdeke a zárt közösségen belüliek közötti szerződéseknek. Részben azért, mert az intenzív kapcsolattartás világossá teszi az egyének vagy csoportok egymásrautaltságát, hiszen a ráutalt és segítő szerepe bármikor felcserélődhet, másrészt azért, mert hamar lelepleződik az egyezséget megszegő. Ilyenkor a zárt közösségek legalább azzal büntetik a normaszegőt, hogy kizárják a bizalmi hálóból. A büntetés esetenként még a „bűnös” családjára, utódaira is kiterjed. Ezzel szemben a betartott egyezség a jövőre vonatkozóan bizalmi-tőkefedezetként létezik, a már meglévő bizalmi tőkét erősíti, növeli, többnyire még az utódokra is hagyományozódik ( Weber,M. 1987.).

A zárt közösségekben az interakciók gyakorisága miatt könnyű az értékek és normák betartatása. A közösségi norma része itt szükség esetén a rászorulók önzetlen, viszonzást nem váró altruista megsegítése is ( Weber, M. 1982). Ha a megelőlegezett segítség viszonzására valaki képtelenné válik, a zárt közösség altruista szolidaritással kisegíti. A bizalom a zárt közösségekben az együttműködés funkcionális eszköze lesz, betartása és betartatása pedig a közösség tagjainak kölcsönös érdeke. Ilyen funkcionálisan működő zárt közösséggel azonban ma már csak néhány kis településen találkozunk, esetenként nagyobb rokoni kör, szélesebb baráti kör működik hasonló alapelvek szerint. A zárt közösségek többségét, s a rájuk jellemző bizalmi kapcsolathálót már jórészt felmorzsolták a nagyipari modernizációval járó társadalmi változások.  

 A bizalmi tőke a modern nagyipari társadalomban   

A nagyipar fejlődésével együtt járó meghatározó társadalmi-gazdasági változások: az urbanizáció, migráció, a családi gazdaságok széthullása, az individualizálódás, a jóléti intézmények kiépítése.( Riesman, d.,1983,  Fukuyama,F., 2000, Beck,U., 2003.) Ezek a változások szükségképpen lazították a hagyományos zárt közösségek egymásrautaltságát, s vele a konzisztens közösségi értékkövetést. Redukálódott az emberek közötti együttműködést előíró és elváró bizalomalapú reciprocitás és szolidaritás is. Korábban „kényszerűen” is becsületesnek kellett lenni, mert az egymást jól ismerő közegben könnyen lelepleződött az ígéretét, adósságát nem teljesítő, a rábízott titkot megszegő, a bizalmas információt kiadó. A városodás és a migráció hatására most ismeretlenségbe burkolózhat az egyén, s nem lehet ismerni a közösségbe újonnan belépő „múltját”, s így bizalmi tőkeértékét sem. A modern korban emiatt a közösségek vagy kényszerűen megelőlegezik a bizalmat az addig nem ismert vagy messziről jött idegen számára, vagy félve az ismeretlentől úgy védekeznek, hogy kizárják őt a bizalmi körből, szolidaritás-hálóból, nem bocsátkoznak vele alkuba. 

A társadalmi változások hatására alakuló individualizálódással szükségképpen csökken a közösségi együttműködéssel termelődő bizalom. Az intézményes individualizálódás átalakítja az életvitelt ( Durkheim, E.,1986, Fararo, T.J.-Doreian,P,1998.). Sokan azt várták, hogy a közvetlen kapcsolatoktól eredő, intenzív együttműködéssel megerősített bizalmat helyettesíti, felváltja majd a törvényesség, az individuális jogi szabályozás, s az intézményesen szervezett és civil közösségek által nyújtott támogatás. Illúzió azonban azt gondolni, hogy a jól működő modern társadalom intézményi rendszere önmagában bármikor is képes lesz pótolni a társadalomban az individuumok közvetlen, gazdaságos, eredményes együttműködéséhez, makro-szolidaritásához szükséges bizalmat. Ez ideig nem sikerült megalkotni egyetlen olyan jogi törvényt, garanciát sem, amelyik képes lenne teljes mértékben szabályozni az emberek együttműködését, viselkedését. A legszigorúbb, a legpontosabban programozott törvények és törvényi szabályozás mellett is mindenütt van és volt bűnözés, adócsalás, mindenütt vannak olyanok, akik átlépik az intézményi szabályozás kereteit, s kibújnak a felelősségre vonás alól. Nehezen képzelhető el a jövőben is olyan társadalom, ahol az írásos szabályozás, illetve ahol a törvényi kontroll teljes mértékben képes lenne helyettesíteni a közvetlen kapcsolatok és közösségi normák segítségével alakuló bizalmat. 

Nem található olyan társadalom sem, ahol nélkülözhető lenne a közvetlen kapcsolatok bizalmára alapozott önzetlen, altruista segítség.  A közvetlen emberi kapcsolatoknak, elsősorban a szoros családi kötelékeknek bizalmi tartalma többnyire erős a modern ipari társadalomban is ( Utasi et al 2005.). A bizalom hálójának rádiusza a modernizáció hatására persze szűkül, s mind kevesebben maradnak a kapcsolatkörben olyanok, akik iránt a korábbi ismeretség, tapasztalat nyomán megmarad a bizalom korábbi mértéke, de a családi generációk közötti bizalom ma is igen erős. ( Utasi, 2002).  

A  magyarországi új-kapitalizmus kiépülésének hatása a társadalom lelkiállapotára és a bizalomra 

Az elmúlt évtizedben Magyarországon összeszűkült az emberek intenzív erős kapcsolatainak köre: csökkent a bizlmas kapcsolatok száma, szorosabbra záródott, kisebb lett az intenzív rokoni kapcsolat-kör ( Angelusz R.- Tardos,R. 1988, 1998 , Albert F.-Dávid B. ,1998 , Utasi Á.,1991, 2002).  Korábban a nagyon alacsony szinten nivellált jövedelmet a második gazdasági összefogással és munkacserével egészítették ki az emberek. Ez –jóllehet elsősorban az instrumentális kapcsolatokat erősítette --,ám az kétségtelen, hogy a gazdasági célracionalitás motivációjával létrejött együttműködés sem nélkülözhette az interperszonális egyezségeket újratermelő bizalmat . A bizalom tette lehetővé, hogy a szomszédok, munkatársak közötti munkakölcsönnel épüljenek a családi házak, mert a megelőlegezett munkakölcsön körön belül visszaigényelhető volt (Sik E., 1988, Angelusz, R.-Tardos, R., 1998.). A bizalommal előlegezett munka tőke-fedezetként szolgált a további együttműködésekhez. Kényszerű, s egyszersmind funkcionális volt ez az összefogás, a cserével jobbára a mindennapi szükségletek kielégítését könnyítették. Az együttműködést az tette lehetővé, hogy az egymást segítők jól ismerték egymást, szomszédok vagy távoli rokonok voltak, vagy a munkaerő-piaci mozgásokat nélkülöző általános munkakényszer miatt többnyire évtizedekig azonos munkahelyen, munkatársakként együtt dolgoztak . Hasonló volt a jövedelmük, hasonló mértékű volt egymásra utaltságuk. A hasonló életfeltételek, hasonló gazdasági helyzet és az egymásrautaltság kényszere hozta létre az együttműködést a rokoni, munkatársi és szomszédsági kapcsolatkörben egyaránt, s őrizte és/vagy újratermelte, majd akkumulálta a bizalmi tőkét. Így elnyújtott reciprocitással biztonsággal működött a mikro-társadalmi bizalomalapú szolidaritás.( Durkheim, E, 1986, Utasi, 2002)

A rendszerváltozást követően formálódó társalomban a rövid-távú gazdasági racionalitással párhuzamosan erősödött az individuumok munkapiaci esélyegyenlőtlensége is. A szerencsésebbek, a piacgazdaság nyertesei már kevésbé szorultak a szélesebb rokoni, munkatársi, szomszédsági körben elnyújtott reciprocitással működtetett, mindennapi cserékre. Ez bomlasztotta az együttműködést a korábban instrumentális kölcsönös segítséget biztosító bizalmi hálóban. Ugyanakkor a szerencsésen meggazdagodottak körén belül, a korábbiakhoz képest sokkal nagyobb hasznot eredményezhettek a bizalmi körön belül áramoltatott reciprok információk (Utasi, 1994).

A piacgazdaság és a tulajdonosi érdekeltség folyamatos gazdasági racionalizálást, ésszerűsítést követelt, ezzel együtt erősödött a munkatársak közötti rivalizálás, s  erősödött a munkahelyi fluktuáció is. A munkahely megtartásáért (is) egymással versengő, s a munkahelyek gyakori cseréjére kényszerülő, gyorsan cserélődő kapcsolatokban kevésbé tudott kialakulni a bizalom. Végül is redukálódott a bizalom a munkatársi kapcsolatkörben, csökkent az együttműködés esélye a polarizálódó szomszédsági- és tágabb rokoni körben egyaránt. Szinte csak a szűk családi körben maradt erős a bizalom, a szolidaritásháló mind gyakrabban visszaszorult a szülők-gyermekek, testvérek közötti együttműködésre. Ezen a szűk körön belül többnyire működőképes maradt a viszonzás nélküli önzetlenség, az altruizmus is. ( Utasi et al  2005). Sajátosan átrendeződtek a baráti kapcsolatok is. A nyolcvanas években a válaszadók túlnyomó többsége munkatársi eredetű legjobb barátról számolt be, most a baráttal rendelkezők korábbitól alacsonyabb aránya mondta, hogy legjobb barátja egyszersmind (volt) munkatársa.

A mai magyar társadalomban tehát a piacgazdasággal járó racionális verseny, egyéni teljesítményt kikényszerítő, nagyon gyors strukturális átalakulás kényszere redukálta a közösségi köteléket, fokozta az atomizálódást, építette le a hagyományos közösségi szolidaritást, s mindezek együtt szűkítették a bizalom hálóját.( Beck, U. 2003, Riesman,D.,1983, Utasi,2002) 

Ez a folyamat nagyon gyorsan, meglehetősen durván történt. Minden valószínűség szerint a rendszerváltozáshoz fűzött nagy remények, elvárások és ezzel szemben a valóság, a bizonytalanság felerősödésének realitása közötti diszkrepancia fokozta leginkább a rendszer intézményei iránti és egymás iránti bizalmatlanságot. 

Szubjektíve sokan tekintik magukat vesztesnek még azok közül is, akik nem élnek rosszabbul, mint a rendszerváltozás előtt, ám a bizonytalanabb körülmények hatására és a társadalmi rétegek közötti vagyoni egyenlőtlenségek amplitúdójának növekedésével a fölöttük lévő rétegekhez képest, vagy a kapcsolatkörükbe, referencia-csoportjukba tartozó szerencsésekhez képest lemaradtak.  A mások által elért jóléti szinthez viszonyítva, relatív deprivációnak élik meg helyzetüket. Azokhoz a (korábbi) munkatársakhoz, szomszédokhoz, rokonokhoz képest tekintik magukat becsapottnak, akik sikeresek, nyertesek lettek az új-kapitalista viszonyok között. Nehéz saját hibaként, „ügyetlenségként” aposztrofálni a relatív lemaradást. A mások által elért siker irigységet kiváltva is növeli a bizalmatlanságot. Nehezen fogadható el a vesztesek számára az, hogy a szerencsések többsége legális, „becsületes úton” érte el a sikert. Fokozza az interperszonális kapcsolatokon belüli bizalmatlanságot az is, hogy a sikeresek a további siker, versenyben maradás érdekében igyekeznek oldani a hozzájuk képest lemaradó, rövid távon „haszon-talannak” látszó korábbi kötelékeiket.  

A piacgazdasági viszonyok hatására erősödő individualizálódás és az új gazdaság profit-célú racionalitása redukálta a korábbi bizalmi kapcsolatkört, de a megváltozott viszonyok módosították, ellentmondásossá alakították a társadalmi- közösségi érték-és normarendszer is. A hasonló életfeltételekkel élő, egyazon közösséghez tartozók hajdan felelősséget éreztek egymás iránt, felelősséget vállaltak egymásért. Az egymásra utalt egyénekből álló munkatársi, rokoni, szomszédsági közösségek elvárták a segítséget. Ez ma kevésbé lehetséges az individuális előrejutást elváró racionalizált körülmények hatására. A sikeresek már korábbi közösségüktől, korábbi erős kapcsolataiktól érkező segítség nélkül is képesek sikert és gazdagodást elérni, javaikat fokozni. Helyette a hasonlóan sikeresektől „vásárolnak” reciprocitással hasznos információt, vagy a jómódúak fizetőképessége lehetővé teszi , hogy bármennyit fizessen az individuálisan szükségesnek ítélt javakért és szolgáltatásokért.  

A rendszerváltás előtt az alacsony szinten egyenlősített jövedelem és a biztos munkahely birtokában a munkatársak közötti rivalizálás is kisebb volt. Paradox módon a hatalommal szembeni összefogás is erősíthette az együttműködéshez szükséges bizalmat. A „mi” és a hatalomban lévő „ők” közötti távolságból eredő összekapaszkodás is növelte a kohéziót és a bizalmat, de az egyéni jövedelmet is. A munkások cinkos összefogással, második gazdasági többletjuttatásért, munkalassítással kimenthettek munkát munkaidőn kívülre, vállalati gazdasági munkaközösségekbe. A hasonló célszerű, érdekalapú összefogás körülményei között esetenként érdemes volt „altruista” segítséget is nyújtani egymásnak. A munkatársak nem cserélődtek olyan gyorsan, mint ma, a hosszabb együtt töltött idő alkalmat teremtett egymás megismerésére, s ez erősítette a bizalmat.  A sikerorientált gazdaságban a forráserős individuum a korábban őt támogató bizalmas kapcsolatai nélkül is képesnek érzi magát arra, hogy versenyben maradjon. Erre kényszeríti az új-kapitalista gazdaság működése is: lemarad, ha felvállalja a hozzá közelálló lemaradók iránti önzetlenséget, szolidaritást. 

A makro-társadalom által előírt új normák és értékek a megváltozott társadalmi elváráshoz, viszonyokhoz alakultak. A környező közösség ma toleránsabb azzal, aki egyéni céljait, vágyait követve elhagyja barátait, házastársát, élettársát, rokonait, családját, aki nem törődik elaggott szüleivel, hiszen csak a társadalmilag magasabbra értékelt individuális sikercélt, előrejutást, saját boldogságát követi. Ugyanígy a közösség toleránsabb a kölcsönt, közös költséget, hivatalos adósságot nem fizetővel szemben, hiszen a jelenlegi bizonytalan munkakörülmények között mindenki elszegényedhet, fizetésképtelenné válhat. Növeli a környezet értékredukcióját az is, hogy a többség intézményeknek tartozik, nem a zárt közösség valamelyik tagjának. Ambivalens értékpreferenciák között él a társadalom. Jellemző, hogy a normaszegők iránti elnézés azonnal ellentétébe csap, tradicionális értékként jelentkezik, ha az egyén saját sérelméről, veszteségéről van szó: Ha személyesen őt csapja be valaki, őt lopják meg, ha neki nem adják meg az adósságot.( Utasi, 2000). 

A piacgazdaság körülményei között a vállalkozók, üzlettársak közötti gazdasági kapcsolatokban azonban mind világosabbá válik, hogy a gazdaságosság miatt is nélkülözhetetlen a bizalom. Amennyiben a gazdasági életben együttműködő felek között hiányzik a bizalom, növekednek a termelési költségek, mert az egyezségekhez sok adminisztratív biztonsági eszközt kell beépíteni. A becsapódás, „átverés” „rászedés” esélye még így is nagy lesz. Bizalom hiánya esetén szigorú jogi szabályozásra van/volna szükség az üzletfelek között, az ehhez szükséges ráfordítás azonban egyrészt nagyon megnöveli a költségeket, másrészt nem létezik olyan pontos szabályozás, amely az idegenek közötti alkufolyamatokat tökéletesen biztonságossá tenné.  Igen sokba kerül, miközben teljes mértékben mégsem pótolja a bürokratikus szabályozás azt a bizalmat, amit a munkatársak, üzlettársak közötti kölcsönös ismeretség és a közösség konvenciókkal szabályozott.  

A versenyorientált nagyvállalatok, multinacionális cégek is rájöttek arra, hogy hátrányos a termelésben, fékezi a profitot a munkatársak egymás közötti bizalmatlansága és rivalizálása, s az alkalmazottak félelme az utcára kerüléstől. Bizalomépítő tréningekkel igyekeznek összekovácsolni a nemzetközi nagyvállalatok munkatársaikat.(Szalai E., 2005.)  Innovációs alapjukból elegáns hotelekben, luxus-körülmények között, sokszor a hétvégi szabadidő terhére kötelezik alkalmazottaikat az önismereti, önbizalom és bizalomépítő tréningeken történő részvételre. Ez egyértelmű felismerése annak, hogy a fogyasztói társadalomban a gazdasági célracionalitással, az individuális előrejutást elváró kiélezett versennyel korrodál a munkások személyisége és egymás iránti bizalma. A túlpörgetett versennyel egymásnak feszülnek az indulatok, s mire a régi helyett új, jövedelmezőbb termékre váltanának, addigra szétesnek, atomizálódnak a közösségek. Ezért szükséges újra és újra mesterségesen felépíteni az együttműködéshez nélkülözhetetlen közösségi bizalmat. Ezt remélik a munkaadók a tréningektől. Ezután a mesterségesen felépített kvázi-közösség funkcionálisan működik egy ideig, majd a termék piacról kiszorulásával, vagy a rivalizáló, versenyhelyzeteket előidéző együttműködéssel párhuzamosan amortizálódik a bizalom, cserélődnek a munkatársak, s eliminálódik a mesterséges közösség (Sennet,R.,1998).

A rövidtávú gazdasági cél-racionálissal növekvő bizalmatlanság 

A piacgazdasággal erősödő gazdasági racionalitás célja átterjed a társadalmi élet minden területére. A gazdasági és piaci célszerűség, jövedelmezőség, a cél-racionális tevékenységek kerülnek középpontba. Ez behatol az emberek közötti együttműködés minden területére, oda is, ahol elengedhetetlen lenne az értékek és tradicionális kötelékek mentén racionalizált, „csak” hosszútávon társadalmi hasznot eredményező érték-racionális együttműködés. (Weber, M. 1987). 

Kétségtelen tény, hogy az elmúlt évtizedekben a modernizáció hatására már a rendszerváltozást megelőző években is fokozatosan csökkent azok aránya, akik a cél-racionális ellenében érték-racionális magatartást is preferálnak. Az új-kapitalizmus a piac törvényeit követve a korábbitól célracionálisabb munkaszervezést, az eredményesség és profit érdekében szükség esetén leépítést, strukturális átalakítást hajt végre. A szolidaritás, az egyenlőtlen életfeltételek iránt tanúsított érték-racionalitással nem ellensúlyozzák a gazdasági cél-racionalitás értékét mindenek elé helyező intézkedéseket. 
   
A rendszerváltozás után terjedő cél-racionális értékekkel párhuzamosan erősödött a bizalmatlanság még a tudomány iránt is. Részben azért, mert a technikai fejlődés törvényszerűen felülírja a korábbi tudományos igazságként hirdetett tételeket. A tudósok által tegnap még igaznak tekintett következtetésekről (például egészségesnek tekintett ételekről) az újabb kutatások kiderítik, hogy mégsem igazak, (mégsem olyan egészségesek, esetleg egészségtelenek). A korábbi tudományos igazságok gyors „lelepleződését”, s vele a bizalom csökkenését növeli, hogy a technikai civilizáció összeszűkítette a világot, az információ a korábbiakhoz képest szabadabban és sokszoros sebességgel képes terjedni. 

Az „elvarázstalanodás” kiterjed a tudomány minden területére, s megfosztja a tudomány „papjait” a korábban feléjük áramló feltétlen bizalomtól, majd e folyamattal együtt csökken presztízsük is ( Weber,M.,1987). Nagymértékben csökkentette mind a tudomány, mind annak képviselői iránti bizalmat az iskolázottság expanziója is. Alig néhány évtizede például még csak néhány írástudó volt a falvakban: a rendszerváltozás évében még csak százból négy felnőtt rendelkezett egyetemi diplomával, s legfeljebb minden harmadiknak volt legalább érettségije. A fiatalabb korcsoportokban ma már többszörösére nőtt a diplomával rendelkezők aránya. A magas végzettséggel rendelkezők mennyiségi növekedésével csökkent az „írástudók” presztízse, „ritkaság-értéke”. Köznapibbá váltak a diplomások, jobban megismerhetők emberi gyengeségeik, s vele együtt csökkent a környezet pozíciójuk iránt tanúsított bizalma is. 

A demokratikus többpártrendszerben kezdetben nagyon bízott a társadalom, a rendszerváltozást követő választások részvételi aránya, a politikai participáció meggyőzően jelezte ezt. Az érték-racionálisnak tűnő politikai pártszerveződést azonban hamarosan felváltotta a cél-racionális, hatalomra törő pártok plurális demokráciája. A politikai pártok kampányainak, egymással folytatott játszmáinak fő célja ma már az, hogy megfosszák az ellenfelet bizalmi tőkéjétől, hogy leleplezzék amorális viselkedését annak érdekében, hogy megszerezzék/visszaszerezzék maguk számára a kormányhatalmi pozíciókat. A pártok egymást leleplező akcióival a politikai elit, s általában a politika intézményei iránti általános bizalom is csökkent. Csökken a kormányok iránti, de csökken a jelenlegi plurális demokrácia intézményei iránti, s általa a közszféra képviselői iránti bizalom is. A plurális több-pártrendszeri demokrácia működése így mintegy felemésztette saját hitelét, redukálta a társadalom tagjainak a demokratikusan választott vezetők és a demokrácia intézményei iránti bizalmát. 

Mind a tudomány, mind a plurális demokrácia képviselői és intézményei iránti bizalom csökkenéséhez nagymértékben hozzájárult az információt hihetetlen gyorsasággal „megtermelni”, kibocsátani képes modern média. A média verseny-képességéhez, sikeréhez—csakúgy, mint a fogyasztói társadalom minden szférájának eredményességéhez--nélkülözhetetlen a verseny. A sikerre törő hírverseny miatt nem ritkán pontatlan információt, féligazságokat közölnek. A hamis információk ugyan előbb-utóbb többnyire lelepleződnek, ám a beismert tévedés, a „csendes” helyreigazítás vagy a bírósági felmentés, ítélet nem erősíti sem a média, sem a tudomány, sem a politika iránti bizalmat. 

Ugyanakkor a média is piaci alapon működik, ezért esetenként valamelyik politikai és/vagy gazdasági erővel kötött egyezség, alku hatására „hirdet” vagy tudatosan elhallgat, visszatart vagy „hardsog” információkat. Az elfogultság vagy trükköző csalárdság persze az információ relatíve szabad mozgása miatt többnyire lelepleződik. A társadalom különböző szféráiban a visszásságokat leleplezni szándékozó média működésével végül is önmagát is leleplezi,  önmaga ellen fordul azáltal, hogy felégeti az iránta táplált bizalmat is.     

A túlzott bizalom és naiv hiszékenység dilemmája
 
Amikor még az emberek többsége hagyományos közösségekben élt, fenntartás nélkül megbízott a tudomány képviselőiben, örökérvényűnek tekintette a tudományos tételeket, bízott az államférfiak szózataiban, a diplomás szakemberek által közvetített tudás érvényességében. De többnyire hittek az üzlettársak is egymás szavában, és hittek a nyomtatásban megjelent információ igazságában. Ma a társadalom tagjai mind kevésbé tudják átlátni a bonyolulttá vált viszonyokat, ezért vagy bizalmatlanok az ismeretlennel szemben, vagy az érvényességi kontroll lehetősége híján nagyon is hiszékenyek. A bizalmatlanságot és a hiszékenységet egyaránt fokozza a részigazságot, ellenőrizhetetlen információt nyújtó, továbbító modern társadalom. 

E kettősséget világosan jelzi, hogy miközben--a modernizációval járó cél-racionális értékek növekedésével a rendszerváltozást követő évtizedben—az orvostudomány és orvosok iránti bizalom csökkent, ezzel együtt felerősödött a nem hivatalos gyógyítók iránti hiszékenység. Ez a kettősség világosan jelzi, hogy a bizalom csökkenése és a túlzott bizalom, mint hiszékenység oka ugyanazon tőről fakad, ugyanazon jelenség két oldala. Ha valami ellenőrizhetetlenné, megismerhetetlenné válik, nem ritkán vagy túlzott hiszékenységgel vagy bizalmatlansággal reagálnak az emberek. 
  
A másik ember megismerésére fordítható idő hiányában naponta ismétlődő kérdés, hogy kiben lehet bízni? Lehet-e egyáltalán bízni, vagy minden idegent bizalmatlanul, gyanakvással kell fogadni, mert csak így kerülhető el a csalódás? A szociológiai felvételek az alternatívák közül ez utóbbi választásának túlsúlyát jelzik: A magyar társadalomban a válaszadók többsége úgy véli, hogy nem lehet megbízni „ másokban”.  Kétségtelen, ha minden idegennek hinnének, s főleg, ha mindent elhinnénk, biztos akadnának olyanok, akik becsapnának bennünket, akik visszaélnének vak hitünkkel, túlzott bizalmunkkal. De hol a határ? Lehetetlen minden idegennel, ismeretlennel szemben gyanakvónak lenni, mert a gyanakvó ember bizalmatlanságával megfosztja magát az együttműködéssel nyerhető erőforrásoktól. 

A túlzott bizalmat és bizalmatlanságot nem csak az átláthatatlan, ellenőrizhetetlen viszonyok, de a fél-igazságok, fél-információk közvetítése is növeli. A modern társadalomban időnként már az is kétséges, hogy jó helyre jut-e a segítség, ha a koldusnak alamizsnát adunk, ha a természeti katasztrófák veszteseinek adományt juttatunk. A híradásokból úgy hírlik, hogy koldus-maffiák működnek/működtek (?), akik fogyatékosokat, szerencsétleneket alkalmaznak bér-koldusként.  Előfordult, hogy csalók gyűjtötték saját bankszámlájukra a jótékonykodók pénzét. A piramis-játékok veszteseinek pedig elúszott a pénzük, s vele együtt elveszett a különböző befektetésekbe vetett bizalmuk is.  

A hiszékenység csapdájába esetekhez hasonló arány túlzott bizalmatlansággal reagál a nagyvárosi környezetben: Ha meglátnak az utcán egy földön fekvő embert, ritkán nyújtanak azonnal segítőkezet. Először az jut eszükbe, hogy bizonyára részeg, „önszántából” utcán élő hajléktalan, s csak harmadsorban gondolnak arra, hogy segítségre szoruló beteg. Hihetetlen összegeket költenek a nagyváros lakói a biztonságukat védő rácsokra, biztonsági berendezésekre, biztonsági őrök hadseregére. Az őrző-védő foglalkozásokkal összefüggő üzletágak az egyenlőtlenségek növekedésével törvényszerűen erősödő bizalmatlanság és bűnözés termékei. Nincs gazdasági számítás arról, hogy az anyagi javak védelmére bizalmatlanul alkalmazott fegyveres őrző-védő, „recepciós” alkalmazottak mibe kerülnek a társadalomnak.   

Természetesen szükség van az „egészséges” kétkedésre, esetenként a gyanakvásra is.  A baj azonban az, hogy nehéz bemérni, hogy hol van a határ a vakhit és az együttműködést megbénító, fejlődést akadályozó bizalmatlanság között. A bizalom és az ésszerű bizalmatlanság együttes jelenlétének szükségessége, a kettő közötti döntés kényszere minden időkben végigkísérte az emberek életét. Valami azonban mégis más ma, mint korábban volt, hiszen miközben a jobb létben élő országok lakosságához képest is bizalmatlanabbak vagyunk, eközben mégis fokozottan rászednek bennünket, egyre többen kerülünk szélhámos ügynökök, pénzbefektetők, lakáscsalók hálójába. 

A kérdés változatlanul az, hogy vajon mi változott az új társadalmi berendezkedéssel, ami ezt az ellentmondást létrehozta?  Úgy véljük, hogy alapvetően az, hogy a bizalmi tőkében gazdag, instrumentálisan együttműködő közösségek rendkívül gyorsan szétforgácsolódtak. Ma a korábbiakhoz képest többször szorulunk ismeretlenekkel kötött egyezségre. Ezekben az alkukban korábbi tapasztalat, ismeretség nélkül kell döntenünk arról, hogy elfogadunk egy egyezséget, szituációt, vagy elutasítjuk azt. A döntés ma sokkal kockázatosabb, mint a korábbi, kevésbé fluktuáló kapcsolatkörrel működő társadalomban volt. Korábban jórészt a folyamatos, hosszabb ideig tartó együttműködés tapasztalata nyomán kumulálódott bizalmi tőkével köttettek az egyezségek. Most ennek hiányában kell a korábbitól sokkal gyakrabban megelőlegeznünk a bizalmat, vagy elhárítani az együttműködést, kizárni a kapcsolathálóból a megbízhatatlanokat.  Az ismeretlenektől, idegenektől megvont bizalom azonban nehezíti, gazdaságtalanná teszi mindennapjainkat. Ezáltal az idegeneknek megelőlegezett túlzott hiszékenységet jórészt motiválja, hogy az emberek szeretnének jól járni, előnyös egyezségeket kötni, s a nagyon kecsegtető ajánlatnak sokszor inkább hisznek akkor is, amikor szinte nyilvánvaló, hogy rászedik őket.   

Nem könnyű  előre bemérni a bizalom és a bizalmatlanság következményének hatását. Ha az egyetemen például írásban vizsgáztatunk, értelemszerűen időnként ellenőrizzük a hallgatókat a teszt kitöltése során, hiszen korábbi tapasztalatok nyomán valószínűsítjük, hogy a diákok tekintélyes része—a diák már csak ősidők óta ilyen-- ha tud, „puskázik”. A tanár pedig nem lehet annyira naiv, hogy ezt ne vegye tudomásul, mert túlzott hiszékenysége az eredményesség, a többiekkel szembeni méltányosság, s a további teljesítmény rovására megy. Ilyenkor tehát indokolt a bizalmatlanság. Ugyanakkor, ha a hallgató betegségre hivatkozik, vagy valamilyen más alapos indokot hoz fel annak érdekében, hogy vizsga-halasztást kérjen, a bizalmat a tanár megelőlegezi, s lehetőséget ad a vizsga későbbi időpontban történő letételére. Ez utóbbi esetben is „rászedheti” a diák a tanárt, ám a valószínűsége kisebb, célszerű megbízni, humánusnak lenni, s vállalni a kockázatot. 

Bizonyára számos területen van néha megelőlegezett bizalom, méltányosság. Tény azonban, hogy az életben általában  kénytelenek vagyunk mérlegelni, felállítani a bizalom és gyanakvás egyensúlyát még akkor is, ha tudjuk, hogy esetenként tévedünk. 

A bizalom újratermelődésének akadályai   

Akiket már régóta ismerünk, azoknak könnyebben előlegezünk bizalmat, s ők is nagyobb bizalommal vannak irántunk, mint ismeretlenek iránt. Nyilvánvaló ez, hiszen már meggyőződhettünk arról, hogy a kölcsönös elvárásnak megfelelően fogunk viselkedni. Vagyis remélhetjük, hogy a régi ismerősök nem használnak ki bennünket, nem élnek vissza segítségünkkel, a tőlünk kapott információval, s az általunk juttatott javakat reciprocitással, elnyújtott reciprocitással—ha rászorulunk—szinte biztos, hogy viszonozzák. Ezt soha nem fogalmazzuk meg magunknak explicit módon, ám a kölcsönösség és a bizalom kinyilvánítása a kapcsolati transzferekben, tevékenységekben mindig benne van. 

A szoros ismeretségi körön belül is a legnagyobb bizalommal a legközelebbi rokonainkat tudjuk megajándékozni. A nukleáris család tagjai még a piac- és sikerorientált versenytársadalomban is többnyire támaszt nyújtanak egymásnak. Vizsgálatunk szerint kisebb betegség esetén például a magyar válaszadók több mint kilencven százaléka reméli valamelyik családtag segítségét, s ugyancsak nagyobb hányada várhatna vigasztalást szűk családja valamelyik tagjától érzelmi válsághelyzetben is. A szülő felnőtt gyerekét és viszont, a testvérek egymást éppen a feltétlen kölcsönös bizalom alapján segítik. A családtagok közötti- más típusú kapcsolatokhoz képest gyakrabban termelődő-altruizmus fokozza a bizalmat a szűk családon belül: A szülő önmagát véli továbbélni gyermekében, ezáltal a neki juttatott javak segítik saját életének folytatását. A felnőtt gyermekek egymás közötti bizalmát pedig erősíti a testvéri kapcsolat közelsége, amely lehetővé teszi, hogy szükség esetén a következő generáció viszonozza a nyújtott kölcsönt,  segítséget. Az elnyújtott reciprocitás így a szűk család tagjai között generációkon is átívelhet. A családon belüli bizalom ereje okozza azt, hogy a vállalkozások nem csekély hányadában éppen a bizalmi kapcsolatból eredő gazdaságosság miatt társulnak sokan szívesebben családtaggal, mint idegennel. 

A rokonok egymás iránti erős bizalmát, s gyakori elfogultságát világosan ismerik a társadalmak. Ezért is tekintik általában károsnak, s tiltják a közeli rokonok közéleti, főnök-beosztotti munkakapcsolatát. A közeli rokonságból eredő szinte ösztönös elfogultság létrejöttét minden társadalom törvénye igyekszik kiiktatni a közszférából. Miközben a magángazdaságban a társadalom elfogadja, hasznosnak és célszerűnek ítéli a rokonok együttműködését, nem tiltja a részrehajlással hasznot eredményező túlzott bizalmat, ugyanakkor a közéletben a tágabb közösség érdekét esetlegesen sértőnek, hátrányosnak tekinti ugyanazt. A társadalmak többségében, így nálunk is a közszférában törvény tiltja a nepotizmust, igyekszik a társadalom meggátolni, hogy felelős közéleti pozícióban lévők rokonaikat alkalmazzák, másokkal szemben előnyben részesítsék. A közeli rokonok közötti erős bizalmi kapcsolat esetén defenzíven védekezik a társadalom, mert tart attól a  kísértéstől, hogy a rokonok együttműködése a közjavak elvtelen kezelését eredményezheti. 

A nepotizmust ugyan törvénnyel ki lehet iktatni a közéletből, közéleti pozíciókból, ám a közeli barátok, korábbi szoros munkatársak, üzlettársak, iskolatársak iránti kipróbált bizalmi kapcsolatok hasonló veszélyeket hordoznak, s a korrupció forrásai lehetnek. Erre vonatkozóan számos feltételező gyanúsítással találkoztunk az elmúlt évek média-közleményeiben. A tudósításokból kitűnik, hogy magas állami- és kormánypozíciókat betöltők korábbi iskolatársaikban, régi munkatársaikban, üzlettársaikban jobban megbíztak, mint másokban, „idegenekben”, s fontos állami pozícióba nevezték ki bizalmas kapcsolatukat. Előnyben részesítették őket állami megrendelésekkor. Annak ellenére, hogy ebben a relációban is hasonló kísértés kínálkozik az információs és más közjavak elvtelen elosztására, visszaélésre, mint rokoni kapcsolatok esetén, az sem tagadható, hogy a vezetők erős bizalmával kooptált korábbi baráti, munkatársi, iskolatársi kapcsolatok éppen a fokozott bizalom miatt esetenként gyorsíthatják az ügyeket, s így akár a közösség javára is szolgálhat az ilyen együttműködés. 

Az egyének közötti együttműködést, a közösségi kohézió létrejöttét nagymértékben gátolja az is, hogy a piac és  gazdasági célracionalitás motivációjával felpörgetett versenytársadalomban folyamatosan szakadnak a régi kapcsolatok, miközben nehéz új bizalmas köteléket építeni, a bizalmi kört bővíteni.  Szinte lehetetleníti ezt az individuális sikert- és vagyonosodást célzó életvitel. A munkavállalók többsége állandóan új munkatársi közösségben dolgozik. A munkahelyen a  racionalizált gazdaságosság és piacképesség alakítja a munkatársi struktúrát csakúgy, mint az előállított javakat. A munkatársak a piaci keresletet követve cserélődnek. Nem ismerik meg egymást eléggé ahhoz, hogy kölcsönösen bizalmat előlegezzenek.  Így nem véletlen, hogy a korábbi erős kapcsolatokból strukturálódó bizalmi körre redukálják elsősorban intenzív kapcsolataikat az emberek, ám ez a kör az életfeltételek gyors változása miatt állandóan szűkül.

Az erős bizalmi kapcsolatkör szűkülését fokozza a településtípusok, régiók szerint is egyenlőtlen lehetőségeket nyújtó munkaerőpiac. Ma már az iskolázottság expanziójával nő a felsőfokú tanulmányokat végzők aránya, a falusi, kisvárosi fiatalok közül is mind többen juthatnak diplomához, szakképesítéshez. Az iskolázottság expanziójával azonban nem tart lépést a lakóhelyi munkaerőpiac. A tanulmányaikat befejező fiatal diplomások könnyebben találnak munkát nagyvárosokban, s főleg a fővárosban, vagy külföldön. Az így vállalt kényszermigrációval is csökken a bizalmas kapcsolatok ápolásának esélye, miközben az új lakóhely és intenzív munka korlátozza a bizalmas kapcsolatok építésének, bővítésének lehetőségét. 

Redukálja a lakóhelyi- szomszédsági bizalmas kapcsolatokat a vagyoni-gazdasági egyenlőtlenségek növekedése is: Van, akit a kényszerű lakáscsere szakít ki a szomszédsági közegből, vagy éppen fordítva: a szomszéd költözik el, mert a vagyonosodást, státuszemelkedést, munkahelyváltást gyakran követő lakás-mobilitás. Vagy az egyén költözik, vagy korábbi szomszédja cserélődik, cserél lakást. A szomszédi fluktuáció mindegyik esetben elsősorban nagyvárosokban nehezíti a szomszédsági körben a bizalom kialakulását. 

A rokonok is gyakrabban cserélődnek, változnak, mint korábban. A családtípusok pluralizálódásával kvázi-rokonok sokasága lép be a rokoni körbe, miközben régiek kiesnek. A válások, együttélések korábbiaktól jelentősen magasabb aránya, a partnerek szüleinek, gyermekeinek, rokonságának családba integrálása nagymértékben bővíti a házassági rokonok körét, hiszen a rövidebb időtartamú, ám több élettársi kapcsolat, házasság miatt ez a kör ugyancsak cserélődik. A kapcsolatok mennyiségi növekedésével azonban inkább csökken, mint nő a bizalmas kapcsolatok aránya, a fluktuáció ezekben a kapcsolatokban sem ad lehetőséget a bizalom-építésre. (Utasi, 2005).  

Miközben az  erős kapcsolatok bizalmi köre szűkül, s ez hovatovább csak a nukleáris családra, a szülők és gyermekek közötti rendszeres kapcsolatra redukálódik, ugyanakkor a városi létformával, a munkahelyi fluktuációval, s a családtípusok pluralizálódásával egyaránt a másodlagos, gyenge kapcsolataink száma nagymértékben növekszik. Ám ez utóbbi kapcsolatok nem képesek kiállni az „idő próbáját”, jobbára nem képesek bizalmas kötelékké alakulni, mert fluktuációjuk igen nagy, s a kapcsolatra fordított idő rendkívül rövid. Sok olyan másodlagos munkakapcsolatunk van, akikről szinte semmit sem tudunk, akikhez jórészt csak virtuálisan, telefonon, e-mail segítségével kapcsolódunk. 

Bizalomhiányosak a mindennapi ügyintézés során kötött másodlagos ismeretségek is. Régen évtizedekig ugyanaz volt a postás, az újságos, a közérteladó, most a gazdasági célracionalitás céljával szinte állandóan változnak, cserélődnek a személyek és a szolgáltató egységek. Az üzleti kapcsolatból így kimarad a személyesség és a bizalom. Sokfelé megfordulunk, mobilak vagyunk: ismeretlen előadóknál, áruházi eladóknál, pénztárosoknál, intézzük ügyeinket. Sokfelé és sokféle munkát végzünk, számos közösséghez kötődhetnénk, ám gyenge szálakkal kapcsolódunk, atomjaivá válunk a bizalomnélküli, rövid időre összeálló, együttműködő kvázi közösségeknek. 

Változnak, cserélődnek a személyek és az együttműködés színhelyei is. Nem jut idő a személyközi bizalom felépítésére és főleg nem megerősítésére. Persze a gyorsan alakuló szimpátia vagy antipátia segíti a szelekciót, s így a kapcsolati együttműködést is, ám ilyenkor a megismerés időbeli korlátja miatt vagy hiszékenyen túlzottan megbízunk, „kitárulkozunk” a bizalomra méltatlan gyenge kapcsolat előtt, aki visszaélhet az így megszerzett információval, vagy bizalomhiányosan, szinte szó nélkül intézzük ügyeinket. A modern társadalomban a városi élet így jobbára egy nagyon sok-szereplős forgószínpadhoz hasonló, ahol a színpad is és a szereplők is folyton változnak, egymással alig beszélnek, csupán instrumentumok a színen, a modern nagyváros gépezetében. 
 
Miközben gyenge kötésű másodlagos kapcsolataink száma a városi létformával, a fluktuációval, az aktuálisan  racionálisnak tekintett munkaszervezéssel, gyakori munkahely-változtatással hihetetlenül megnő, ezeknek a kapcsolatoknak bizalmi tőke-értéke--éppen a gyors változások miatt—nagyon csekély, ugyanakkor az erős kötésű, bizalom-teli szoros családi, rokoni, baráti kapcsolataink száma beszűkül. Ám a kapcsolatok tekintetében még így is nő az egyenlőtlenség, elsősorban a munkaerőpiacon mozgó népesség és az onnan kiszorulók között. A másodlagos kapcsolatokból a munkaerőpiacról kiesőknek kevesebb jut, miközben az erős kapcsolatok köre körülöttük is zsugorodik. 

A felpörgetett életritmus, a gazdagodás és sikercél hajszolása, az individuális verseny még a legszorosabb, legerősebb kapcsolataink bizalmi tartalmát is redukálja. A racionális értékek és cselekvés hangsúlya, s a bizalom csökkenése nem kíméli még a párkapcsolatokat sem. A társadalom értékrendszerének megváltozásával már a környező közösség elfogadja a házasság nélküli együttélést. Ennek hatására mind magasabb azok aránya, akik összeköltöznek, ám halasztják a házasságkötést, nem bíznak eléggé saját érzésükben, s nem bíznak eléggé partnerükében sem. Nincs idejük egymást megismerni. Nem tudnak annyira megbízni partnerükben és önmagukban, hogy kapcsolatukat érdemesnek tartanák formalizálni. Nem hiszik, hogy az stabilabb lehet, mint bármely korábbi vagy mástartalmú jelenlegi  kapcsolatuk. A tradicionális kapcsolatokra korábban jellemző környező társadalmi értékek is mára jelentősen lazultak, így a normákból adódó kényszerek csökkenése és a bizalomhiány miatt a partnerek hosszú évekig élnek próbaházasságban, hiszen a kapcsolatokban nem jön létre a bizalomnak az a mértéke, amelynek hatására a felek hosszú távra szavatolnák az együttes életet. A partnerkapcsolatban is marad az ideiglenesség és a bizalomhiány, s vele a nuklearizálódó család, s az atomizálódó társadalom.        

A bizalom és bizalmatlanság poszt-szocialista sajátosságai      

A bizalmatlanság növekedését jelző jelenségek valamilyen mértékben megtalálhatók minden nagyipari, cél-racionális gazdasággal működő fogyasztói társadalom (Fukuyama, F. , 2000).  Mégis figyelemreméltó az, hogy a poszt-szocialsita országokban a mások iránti bizalmatlanság erősebb, mint az összehasonlításul vizsgált országok többségében. Itt a demokratikus participációba vetett bizalom, hit ugyancsak alacsonyabb, mint a többi országban. Miért alakult ez így, amikor a városi létforma, a piacgazdaság máshol is gyökeret eresztett csakúgy, mint a versenytársadalom hatására alakuló individualizálódás? 

„A legtöbb ember megbízható”  skála (0= nem 10 teljes mértékben)  országonkénti átlaga (ESS 2005 N= 37720 )

A kapcsolatháló struktúrájában tetten érhető változást a piaci célracionalitás mindenhatóságával működő modern fogyasztói társadalom hozta létre nálunk csakúgy, mint máshol. A modern társadalomban a preferált érték a gazdagodás, siker, szerzés, mindez a fogyasztás, s végső soron a fogyasztói társadalmat fenntartó ma már globalizált profit-szerzés érdekében történik. A tulajdonost cél-racionális preferenciák vezérlik, s a magasabb profit, gazdaságosság, sikercél érdekében, ha kell, akkor folyamatosan olcsóbbra vagy minőségire cseréli a munkaerőt. Ennek nyomán szükségképpen atomizálódnak, fluktuálnak a munkatársi közösségek, s vele folyamatosan amortizálódik bizalmi tőkéjük. ( Putnam, R.,1995).  

Az individuális gazdagodást és sikercélt követő egyének a piaci rendszer logikáját követve elsősorban haszonelvűen szelektálnak kapcsolataik között. A gyorsan fluktuáló kapcsolatkörben a másodlagos kapcsolatok bizalmi tartalma nem tud létrejönni, ha mégis, gyorsan szakad. A tradicionális erős kapcsolatokon kívüli kötések gyengék, bizalmi, s így társadalmitőke-értékűk alacsony marad. A bizalomhiányos, atomizált  társadalomban  nem képesek kibontakozni és hatékonyan működni a civil közösségek, kötések sem. Az ismeretlenség, közösségi kontroll hiánya miatt számosan visszaélnek még a civil jótékonyságra juttatott javakkal is.   

A vázolt trend  különböző mértékben ugyan, ám valamennyi modern ipari piaci társadalomra jellemző, mégis válaszra vár az a kérdés, hogy miért bizalmatlanabbak a  poszt-szocialista társadalmak, mint mások, miért épül lassabban a bizalom itt a civil szervezetek segítségével, miért szkeptikusabb a társadalom a participációs önigazgatás tekintetében? Úgy gondoljuk, hogy a  nagyobb poszt-szocialista bizalmatlanság mögött alapvetően a társadalmak anomikus, depressziós  állapota rejlik, ami a rendszerváltozástól várt és vágyott társadalmi célok és a rendszerváltozással juttatott eszközök közötti különbségből, diszkrepanciából ered. A modern fogyasztói társadalom sajátossága, hogy mindenki számára egységesen a szabadság illúzióját közvetíti. Mindenki számára felkínálja a fogyasztás, karrier, előrejutás korlátlan lehetőségét, s kis számban példát is szolgáltat arra, hogy sikerülhet azt elérni (Merton, R.1980). A célokhoz szükséges eszközöket azonban a rendszerváltozással a poszt-szocialista társadalmak állampolgárai várakozásuk ellenére nem kapták meg, illetve  a jólétben élő országok polgáraikhoz képest sokkal nagyobb egyenlőtlenséggel jutottak hozzá. 
           A politikai intézményekbe vetett általános  bizalom  trendje( z-score-ok index-átlaga, ESS, 2005,  N=37720)

Még a korábbiaktól is nagyobb egyenlőtlenséggel, ezáltal nagyon is kis eséllyel adott eszközöket a rendszerváltozás utáni hatalom a lakosság többsége kezébe, pedig a polgári jólétet és jóllétet, mint célt a túlnyomó többség a rendszerváltozástól várta. A társadalmak többsége már a rendszerváltozást követő években felismerte, hogy nincs érdemi beleszólása a közügyek intézésébe, nem rendelkezik az általa vágyott célok eléréséhez szükséges eszközökkel. Feladta a társadalom-alakítás, de helyi források hiányában a környező közösség formálásának esélyét is. Óvakodik attól is, hogy mások kihasználják, ezért fő stratégiája az elzárkózás lett. A mertoni logikát követve a lemaradók „kivonulással” reagáltak az eszköztelen helyzetre. Nem küzdenek a célokért, de nem is protestálnak, lázadnak megfosztottságuk, forráshiányuk miatt. Valójában a poszt-szocialista társadalmakban a lakosság döntő többsége meg tud élni, civilizációs javai és igényei is főleg a globalizált piac csábításai miatt bővültek, alapszükségleteit valamilyen stratégiával képes kielégíteni, ám a fogyasztói társadalomban a médiában naponta felkínált , hirdetett, hangoztatott lehetőségeket már nem kívánja, mert nem tudja birtokolni. Azokról lemondva, a többség beletörődéssel, szubjektív adaptációval, relatív elégedettséggel elfogadja helyzetét.  Szubjektív életminőségük ezáltal ugyan valamennyi poszt-szocialista országban konzekvensen rosszabb, mint a piacgazdasággal működő többi országban élőké, ám azok az indikátorok, amelyekben az életükről általában kérdezzük a válaszadókat, amelyekben mintegy mérleget készítenek eddigi életükről, önigazolással többé- kevésbé a túlnyomó többség relatíve elégedett. 
  
A mindennapokban ma is együttműködik a nukleáris család szoros bizalmi hálója. Ha segítségre szorulnak, a szűk családból valaki rendszerint altruistán vagy reciprocitással, instrumentális transzferekkel támogatást nyújt. A vágyott és realizálható életlehetőségek között olyan nagynak ítélik sokan a távolságot, hogy esélytelennek érzik magukat a demokratikus részvételre. Nem képesek közelíteni a rendszerváltozáskor hozzájuk hasonló starttal indult, korábban hasonló lehetőségekkel rendelkező kisszámú nyertes életviteléhez. Nincs tehát arról szó, hogy azok, akik feladják a célokat, akik szélsőségesen bizalmatlanokká váltak, valamennyien nagyobb nélkülözéssel élnek most, mint a rendszerváltozás előtt! Kiábrándulásukat és bizalmatlanságukat alapvetően a fokozott anyagi bizonytalanság-érzés okozza, valamint az, hogy a rendszerváltozástól remélt, vágyott változáshoz és referencia-csoportjukba tartozók által elért élethelyzethez képest életkörülményeiket stagnálónak, lemaradásnak élik meg. A sikeresekhez és vágyaikhoz képest a távolságot behozhatatlannak ítélik, ezáltal kiábrándulásuk nagy, miközben a demokratikus társadalom intézményeibe és másokba vetett bizalmuk egyaránt alacsony.